Když psal kdysi Ota Pavel jednu ze svých nejznámějších povídek „Nejdražší ve střední Evropě“, (námětem je koupě rybníka s jediným v něm žijícím kaprem), jistě netušil, jak razantně bude „výhodnost“ takové investice v budoucnosti překonána. Navíc ze státních prostředků a vzhledem k doprovodnému marketingu také za nemalé podpory veřejnosti.
Jde o dotační program Ministerstva životního prostředí s názvem „Dešťovka“, a především pak o tu část programu, jejímž prostřednictvím se dotuje využití srážkové vody na splachování a zalévání zahrad. To je mimo jiné i dobrý byznys pro výrobce a poskytovatele technologií s opětovným využitím dešťové vody spojené, a také proto se jen ojediněle objevují zprávy o skutečné ekonomické efektivitě Dešťovky. Moc lidí to totiž nemá zájem slyšet, neboť současný stav jim vyhovuje. Není proto na škodu alespoň základní porovnání nákladů a důsledků využití Dešťovky s jinými formami šetření s vodou.
Podle samotného MŽP vydalo ministerstvo na takzvanou „malou Dešťovku“, o kterou jde, celkem 425 milionů korun na dotace, díky kterým se (citace MŽP) „bude ze srážkové vody zavlažovat na 9,5 tisíce m2 ploch českých zahrad“, čímž se „významně ušetří zdroje pitné vody“. To je ovšem v praxi nejdražší způsob zavlažování na světě.
Za zmiňovaných 425 milionů korun by se totiž daly vybudovat závlahové soustavy na tisících hektarech zemědělské půdy, případně vybudovat více než 200 nových rybníků, kdyby se tedy někomu nelíbilo technické řešení a preferoval by návrat vodních ploch do krajiny, zlepšení stavu přírody a zvýšení zásob vody v přírodě. Pro počtáře je v této souvislosti třeba připomenout, že jeden hektar je čtverec o hraně 100 metrů, v plošném vyjádření tedy 10 000 metrů čtverečních. To je více, než činí součet všech ploch dotačně podporovaných z programu malé Dešťovky v uvedené částce. Vhodné je také v této souvislosti vědět, že vybudování hektaru rybníka vychází v průměru zhruba na dva miliony korun.
Zalévat zahrádky dešťovou vodou zachycenou bez jakýchkoli dalších technických doprovodných řešení samozřejmě lze, děje se tak zcela přirozeně a bez státní podpory všude na světě, a dělo se tak historicky i v ČR prostřednictvím vody ze sudů přistavěných pod okapy. K tomu však nejsou a také v minulosti nebyly zapotřebí dotace. Dotace by ovšem smysl mít mohly, pokud by jejich výsledkem byly skutečné úspory vody a především snížení objemu vody končící v dešťové či splaškové kanalizaci.
Problém byl podrobně rozebrán vodohospodářskými odborníky v TZB Haustechnik 3/2020, a proto jen krátká citace z uvedeného článku na závěr: „V konečném důsledku by bylo mnohem jednodušší, smysluplnější a efektivnější dávat dotace především na úsporné splachovače a zmenšení armatur. Snížila by se tím nejen spotřeba čisté vody, ale navíc by se tak zmenšilo o třetinu i množství splaškových vod z WC, čímž by se celkové splaškové vody snížily možná až o 15 % a snadněji a lépe by se pak v ČOV (čistírna odpadních vod) čistily.
Současně by se mělo podporovat jakékoliv jiné využití té dešťové vody, kterou místo vsaku či zahrady posíláme do dešťové či splaškové kanalizace, například zakládáním mokřadů či rybníčků“. Takže asi tak.
![havel_petr1.jpg](https://fra1.digitaloceanspaces.com/ekologie-prumyslova/media/images/havel_petr1.width-700.jpg)
Petr Havel je český novinář a analytik zabývající se dlouhodobě zemědělstvím, potravinářstvím a životním prostředím. Do médií přispívá od roku 1994, kdy se stal šéfredaktorem radia Echo a zástupcem šéfredaktora ČTK. Byl šéfredaktorem týdeníku Agrární noviny. Je majitelem a šéfredaktorem portálu naše-voda.cz.
Komentáře